Připomínky k vládnímu návrhu zákona o archivnictví a spisové službě,
parlamentní tisk č. 428.

obecné charakteristiky:
1)	Návrh zákona zbavuje archivnictví (tj. jak archiválie či archivní fondy, tak archivy jako instituce, o archiválie pečující) jeho dosavadní zákonnou úpravou akcentované kulturní a historické dimense. Archiválie totiž navzdory dikci navrhovaného zákona jsou součástí  národního kulturního dědictví (nikoliv jen “záznamy … vybrané ve veřejném zájmu  k trvalému uchování”) a archivy nejsou jen správní a servisní zařízení, ale – v konkrétních českých podmínkách – také kulturní instituce s hodnotnou tradicí  historicko výzkumné, publikační, popularisační a veřejně kulturní práce. Tato dimense z předloženého návrhu takřka beze zbytku zmizela. 
2)	Návrh zákona je nesen ostře centralistickou, tvrdě postátňující ideou, která degraduje archivy samosprávných celků (především městské archivy) a nestátních subjektů (především většinu dosavadních zvláštních archivů) na druhořadou úroveň (odnímá např. archivům samosprávných celků výkon pravomocí v přenesené  působnosti, ač samosprávné celky jako takové tuto pravomoc mají) a podřizuje tyto archivy nejen metodické kontrole, ale skutečnému  poručníkování  státních oblastních archivů či Národního archivu. Děje se tak bez ohledu na jejich reálnou  odbornou kvalitu, projevující se začasté vyšší a speciální kvalifikaci  pracovníků samosprávných a nestátních archivů než  je kvalifikace (ale i  pracovní kapacita) pracovníků státních archivů, které nyní  mají výše jmenované archivy kontrolovat v jejich každodenní činnosti. Národní archiv ani státní oblastní archivy přitom nejsou  podle návrhu zákona povinny projít akreditací, předepsanou pro všechny ostatní archivy.
3)	Vztažení  řízení archivnictví přímo na MV ČR ( paragraf qq) ) a eliminace  akademicky odborné řídící úrovně, zastupované dosud Vědeckou archivní radou (sice formálně byla v postavení  poradního orgánu ministra, reálně ale  koncepčně vedla celý obor a  představovala protiváhu  čistě úřednické archivní správě MV) vrací české archivnictví hluboko do let komunistické totality (zhruba do stavu 50. let) a  ohrožuje jeho odbornou kvalitu. 

Speciální výhrady z hlediska  Sdružení historiků ČR:

Díl 4 : Nahlížení do archiválií
návrh: odstavec jj) paragraf (98)
    Tímto ustanovením se reálně blokuje historický výzkum  většiny archiválií hromadného charakteru pro 20. století. Není v možnosti archivů, aby reálně  provedly zákonem předepisované vyrozumění  žijících fyzických osob, bude-li  badatel chtít zkoumat  např.  skladbu  studentstva  ČVUT v roce 1948, bude-li chtít  vyhodnocovat  sčítání lidu z r. 1930,  obdobně však za těchto podmínek není možno provádět sociálně historický výzkum archiválií k odsunu Němců z Československa  nebo zkoumat jiné prameny hromadné povahy, jejichž nahlížení  jinak  umožňuje třicetiletá  uzavírací  lhůta. Je nadto třeba počítat s tím, že by aplikace návrhem zákona  ustavovaných principů nahlížení do archiválií  poškodila ČR i mezinárodně, protože  by mohla být  vykládána jako politicky motivovaný pokus uzavřít české archivy před zahraničními badateli.
    Výše zmíněné ustanovení dále např. znemožňuje historický výzkum  zločinců jak nacistického, tak  komunistického období, protože  by k němu musely tyto osoby (přesto, že např.  byly  v minulosti za své zločiny soudně stíhány) dát explicitní svolení, s nímž reálně nelze počítat. 
    Odvolávání se (také v paragrafu 99) na  zákon č. 101/2000 Sb, resp. zákon 177/2001 Sb. není  podle  výkladu Úřadu  pro veřejné informace, poskytnutého Sdružení historiků ČR a České archivní společnosti relevantní, protože návrh zákona o archivnictví požadavky těchto zákonných norem i praxi v zemích EU daleko překračuje a nadto nebere na vědomí zákon č.106/99 Sb. Aplikací zákona v navrhovaném znění by se celý  výzkum  dějin 20. století, zejména pro období 1933-1989 přesunul na platformu výjimečných povolení, udělovaných MV ČR, které by tak de facto rozhodovalo o tom, co pro toto období bude nebo nebude a v jakém rozsahu historicky zkoumáno a zveřejněno.
    Návrh by měl být upraven v tom smyslu, že  zodpovědnost za  případné zneužití osobních údajů bude přesunuta na badatele, který v tomto kontextu  musí  při publikování nebo jiném využití  údajů, získaných při nahlížení do archiválií, respektovat české, případně i další  právní normy zemí EU.

odstavec kk) paragraf (102) 
Explicitní odmítnutí nahlížení do archiválií podle písmene b),  c) a d) zásadním způsobem  blokuje nebo může blokovat  celý historický výzkum. V případě  písmene c), d) jde o  obdobný problém jako u paragrafů (98) a (99). 
V případě  písmene  b), tj. odepření nahlížení  do archiválií proto, že nejsou  archivně zpracovány, se však otevírá vedení archivů  možnost zablokovat  výzkum zpět až do počátku novověku. Není totiž tajemstvím, že  celá řada fondů 16.-19. století zejména ve státních oblastních archivech, ale platí to i o některých částech Národního archivu, není archivně zpracována, resp.  je provizorně zpřístupněna pouze  na základě dobových pomůcek či  různých  rámcově evidenčních seznamů. Vzhledem k tomu, že předkládaný návrh zákona nedefinuje, co znamená “archivní zpracování” (jde jen o fondy, pro které existuje  aprobovaný inventář nebo dokonce katalog?), bylo by dle tohoto  ustanovení možno libovolně odepřít nahlížení i do velké části  - slavných a badatelsky frekventovaných – fondů.  
    Opět i zde hrozí  poškození  pověsti ČR na mezinárodním foru, protože  podstatná část archivních fondů, o které se – z čistě vědeckých i z vědecko politických důvodů – zajímají  zahraniční badatelé, není v důsledku dramatických reforem, stavební a stěhovací činnosti, případně  masového přejímání nezpracovaného materiálu rušených institucí po r. 1989, archivně zpracována. Vzhledem k tomu, že  většina evropských, a to i postkomunistických  zemí historikům poměrně ochotně zpřístupňuje archivní fondy, které nejsou blokovány uzavíracími lhůtami, bylo by dlouhodobé odepření  nahlížení do  těchto archiválií  nutně interpretováno politicky. To se týká např. i specialisovaného archivu ministerstva obrany, v němž je uložena  řada rozsáhlých  historických fondů, mj. kořistní povahy. 
   Bylo by proto potřeba  jednak zeslabit dikci  navrhovaného paragrafu: místo “se odepře” formulací  “je možno odepřít” a zejména doplnit pro písmeno b) text ustanovením, že  archiv – zejména, jde-li o státní archiv - je ve smyslu zákona č. 106/99 Sb (zákon o svobodném  přístupu k informacím) povinen v zákonem předepsané lhůtě umožnit požadované nahlížení do archiválií, tj.  příslušný materiál  přednostně archivně zpracovat a žadatele poté informovat o možnosti nahlédnutí. 

Parlamentu předložený  vládní návrh  zákona o archivnictví, který  prakticky vůbec nepřihlíží k výhradám, které byly odbornou veřejností formulovány v připomínkovém řízení, v řadě ohledů  poškozuje  stávající  úroveň českého archivnictví. Z hlediska historiků jednak  nepřiměřeně problematizuje až blokuje badatelské využívání archiválií, jednak  degraduje  stávající síť  archivů ČR z dnešní posice  významných dějepiseckých center na úroveň  pouhých správních a technicky  konservátorských pracovišť.

Sdružení historiků ČR – v kooperaci s Českou archivní společností a s Vědeckou archivní radou  - proto navrhuje stažení návrhu zákona  a otevření  nového kola  věcné diskuse o předloze zákona, jehož novelizace  není za stávajících  podmínek pro práci českého archivnictví nikterak nutná.

                                                                                                        Praha 23.9.2003
Jménem výboru Sdružení  historiků ČR
Prof. PhDr. Jiří Pešek
Předseda SH ČR